Vores næste gæst er et fænomen inden for soloklatring: Alex Honnold.
Det er det her, jeg ikke forstår:
Én lille fejl, ét lille fejlgreb, og så falder du ned og dør.
Du lader da til at forstå det...
- Ja. - Ja.
Alle kan jo i teorien dø på en hvilken som helst dag.
Soloklatring får det til at føles meget nært og nutidigt.
Føles det anderledes at være deroppe uden reb?
Uden reb er der større konsekvenser og højere fokus.
Det er en helt anden oplevelse.
Jeg presser ikke bare på, til det går helt galt.
Sådan ser jeg slet ikke på det.
Måske er det derfor, det er farligt.
Måske er jeg for tæt på det, så jeg kan ikke se faren nærme sig.
Okay.
Der er risiko og konsekvens. Når jeg klatrer,
er risikoen for at falde ned ret lav, men konsekvensen høj.
Det tiltaler mig at tage noget farligt og gøre det sikkert.
Har det at klatre været godt eller dårligt for dig, hvad angår dating?
Dating? Alt i alt har det nok ikke været så godt.
Jeg rejser for meget, og jeg bor i en bil.
Lad os tale lidt om dine klatreeventyr.
Din klatring på Moonlight Buttress.
Dengang blev det kaldt banebrydende og ekstremt.
Men det føltes ret let og sikkert.
Men du stoppede ikke der. Din næste udfordring var Half Dome.
Half Dome var dobbelt så høj som alt andet, jeg havde prøvet.
Det er så farligt, at mindre end én procent af klatrere forsøger det.
Alex har klaret over 1.000 klatringer solo, men det var den hårdeste.
Nogle steder blev jeg bange og gik i panik.
Det er man nødt til at undertrykke.
Hvad er så næste skridt?
Jeg har overvejet El Cap, og hvert år tænker jeg: "Det er skræmmende."
Jeg har ikke villet. Jeg har villet, men det har skræmt mig.
Jeg er på vej til verdens smukkeste dal.
Vi tog til Yosemite, da jeg var barn, og vi fik småkager og kold mælk.
Vi sad oppe over Tunnel View, den bedste udsigt over Yosemite.
Så snart man ser El Cap, tænker man: "Der er det. Spændende."
El Cap er verdens mest imponerende mur.
YOSEMITE NATIONALPARK CALIFORNIEN
FORÅRET 2016
Jeg elsker at være i bilen.
Jeg føler mig tryg, fordi jeg har boet i den i ni år.
Jeg stjal familiens bil.
Min far døde, da jeg var 19 år. Der var en livsforsikring.
Jeg havde kun lige nok.
For seks år siden boede jeg på en parkeringsplads
og brugte 88 cent på aftensmad.
Det er fedt nok,
men man vil gerne have et badeværelse eller i det mindste en brusekabine.
- Du har en kæreste, hørte jeg? - Tæt på.
Hun støtter mig i, at jeg bare skal være mig selv. Nu må vi se.
Jeg kommer nok til at have mange kærester.
Hvad angår det at klatre og opnå store ting i sit liv...
Jeg vil nok altid vælge det over en dame. I hvert fald indtil videre.
- Hvor mange gange har du klaret det? - Nok 40.
- Soloklatring? - Det har ingen.
- Hvorfor har du ikke gjort det? - Kig på det. Det er skræmmende.
Jeg har overvejet det hvert år siden 2009 og sagt: "I år."
Så klatrer jeg op og siger: "Nej, ikke i år."
Men jeg bliver ikke tilfreds, før jeg har prøvet.
Hvis jeg gør alt arbejdet og stadig ikke vil,
er det for folk i fremtiden.
Eller nogen, der ikke har noget at leve for.
Når jeg overvejede El Cap, var der spørgsmålstegn overalt.
"Jeg kender ikke det fald eller det fald eller den klippe." Det er skørt.
Hvis min drøm er at soloklatre El Cap, må jeg vide, hvad det kræver.
Et mentalt billede af, hvor de svære steder er,
og hvad de indebærer.
Hvis jeg skal gøre det, virker Free Rider som den bedste rute.
- Hej. - Hvad så, mand?
Hejsa.
Jeg sætter den på klatreselen. Vil du føre an, eller skal jeg?
Jeg synes, vi skal gøre, som vi gjorde før... Du fører an.
- Jeg klatrer så langt, jeg kan. - Ja.
Tommy er kommet, så de klatrer op ad Freerider.
Jeg tager den væg og den modsatte væg, og så giver jeg den gas.
- Har vi line nok til alt det? - Ja.
Jeg klatrer op med Tommy for at få en fornemmelse af ruten.
Jeg vil se, hvad der føles skræmmende.
Der er rebene fra den første klatring.
Tommy har været min helt længe.
Jeg havde ikke plakater af ham,
men det var på samme måde: "Tommy er for sej."
Tommy viste, at man kunne friklatre på El Cap.
Tommy udforskede muren.
Hans ruter er oftest ikke blevet gentaget, fordi de er for svære.
Det kulminerede i Dawn Wall, hans mangeårige projekt.
Muligvis verdens sværeste klippeside.
Jeg har været besat af El Cap i årevis.
El Capitan er helt ufatteligt enormt.
Det er 975 meter ren granit.
Det ser ud, som om det slet ikke er muligt at bestige det.
Jeg forstår godt Alex. Generationer af bjergbestigere har følt det samme.
Det blev besteget i 1958 af Warren Harding, og det tog 46 dage
fordelt over 16 måneder, fordi de ikke kunne gøre det i ét stræk.
De måtte bore skruer ind og trække sig op.
Siden da har det været midtpunktet i bjergbestigernes univers.
Jeg har klatret her i 20 år og vil aldrig gøre det uden reb.
Man må ikke begå nogen fejl.
Forestil jer en atletisk konkurrence på olympisk niveau,
hvor man dør, hvis man ikke vinder guld.
Sådan er det at soloklatre på El Cap.
Man skal gøre det perfekt.
I dag gennemgår jeg situationer.
Jeg overvejer bevægelser og kroppens stilling,
og hvordan det ville være at hænge i den position uden et reb.
Man kan gøre mange ting på et reb.
Men hvis det er væk... "Kan jeg stole på det holdepunkt?"
Gud, hvor gør mine fødder ondt. Jeg er udmattet, og min hånd gør ondt.
Jeg er helt smadret. Vi bruger mange kræfter.
Når man overvejer noget i årevis, er det længe at tænke
uden at tale med nogen om det. Især en fyr som Tommy.
Da jeg krydsede vandret, så jeg ned og tænkte: "Det er skræmmende."
- Man er udsat, og... - I det mindste er der holdepunkter.
Ved Freeblast er der steder, hvor ens liv afhænger af ét punkt.
Soloklatring er en personlig ting. Man taler ikke om projekterne.
Jeg fortæller aldrig nogen om det, fordi det giver ekstra pres.
Interviewere spørger altid om El Cap:
"Vil du gerne det?" "Nej. Måske. Vi får se."
Men for sig selv tænker man: "Ja, helt sikkert."
Jeg plejede at være superkræsen.
Da jeg var 19-20 år, eller mellem 20 og 24, besluttede jeg
at begynde at spise grøntsager. Jeg gjorde det systematisk.
Én ad gangen. Det fungerede godt. Nu spiser jeg hvad som helst.
Jeg holdt op med at spise kød af miljømæssige grunde.
Senere begyndte jeg at gå op i de etiske overvejelser.
Vi må se, hvordan det her bliver.
Mange vil nok synes, det her er frygteligt: syltede chili og æg.
Som barn spiste jeg ikke underlig mad. Jeg var bange for alt.
Jeg var et ret genert barn. Lidt af en dyster sjæl.
Melankolsk, kan man måske sige.
Jeg elskede at lege med Lego og spille computerspil.
Da jeg begyndte at klatre, var jeg altid i hallen.
Jeg havde få hobbyer eller interesser.
Jeg var ikke sej. Jeg voksede op i Sacramento,
og min high school var i IB-programmet,
så alle børnene var intellektuelle.
Det var fint at være en nørdet enspænder,
for det handlede hele programmet om.
Jeg begyndte at klatre udendørs og tog ud til lejre,
men jeg turde ikke tale med nogen, så jeg klatrede ofte alene.
Jeg kendte ikke nogen og ville ikke tale med nogen.
Det smager sgu dejligt. Jeg har overgået mig selv.
Stærk chili giver virkelig noget.
Som barn elskede jeg at klatre i træer og på bygninger.
Da jeg gik her, klatrede jeg rundt på taget.
Så... ja.
Det er skræmmende at tale til forsamlinger. Jeg hadede foredrag.
Men man kommer over det og får det bedre med det.
- Der er et spørgsmål. - Ja?
Hvordan er det at gøre sin hobby til sin karriere?
Det er det ultimative at kunne tjene penge på noget, man elsker.
- Det er dejligt at få penge for det. - Hvor rig er du?
Jeg har nok 40 dollar i min pung.
Nej, en rimelig mængde.
Nok som en moderat succesfuld tandlæge eller sådan noget.
- Mr. K? - Vil du fortælle lidt om din fond?
Jeg startede en fond for fire år siden.
Den her video giver lidt viden om det.
I forbindelse med klatring har jeg rejst meget og set, hvordan folk bor.
Der er en milliard, der lever uden strøm.
Jeg ville prøve at oprette kosmisk ligevægt.
Jeg har givet en tredjedel af min indkomst til miljøprojekter.
Såsom solpanelprojekter.
Noget der hjælper folk, men også hjælper Jorden.
- Nå, du stiger ud. - Hej.
Jeg mødte Sanni i Seattle, og vi har hængt ud siden.
Det er vores første date i Las Vegas, og vi skal bestige noget let sammen.
Jeg valgte ruten. Jeg vidste, hun ville blive forbløffet.
- Er hun bjergbestiger? - Sanni er lidt en bjergbestiger.
Hun er lige startet. Hun er ikke bjergbestiger endnu.
Kan du se den hjerteformede dal? Freerider ligger til venstre for den.
Det er hele dalen. Vi kører her.
Dalen slår et sving. Alle klipperne er her og her.
Okay.
- Måske skulle jeg læse den her. - Nej.
Alex holdt foredrag i Seattle sidste år. Jeg vidste intet om ham.
Du har samme skjorte på på halvdelen af billederne.
Jeg har ingen til at hjælpe mig med tøj.
Jeg gik over for at få signeret min bog, og så gav jeg ham mit nummer.
Det var en spøg med en ven, som så udviklede sig.
Han var nuttet og samtidig hudløst ærlig, men det tiltrækker mig.
Den står ret usikkert.
Han er en sjov fyr, og han er sær. Det finder jeg interessant.
- Skal vi posere? - Det rokker ikke.
Det rokker totalt. Hvad snakker du om? For din skyld.
Jeg venter... Okay.
Når du bliver træt af myg, starter du bare. Behold rebbremsen på.
- Jeg venter. - Okay. Hvad der nu passer dig.
Det er fedt at have kæresten med. Hun er nuttet og løfter stemningen.
Hun fylder ikke så meget. Det gør det hele så meget bedre.
Holder du mig stramt, Alex?
Det her er nervepirrende.
Jeg sænkede Alex og så ham komme det sidste stykke,
og så røg rebet gennem mine hænder og bremsen, og han faldt ned.
Jeg holdt ikke øje med enden af rebet.
Jeg tænkte: "Du godeste, hvad har jeg gjort?"
- CAT-scanningen viste to brud. - De fokuserede for lavt.
Lige bagefter havde jeg lyst til at slå op med hende.
"Det her er skidt for min klatren."
Hun sagde "Vil det gøre dit liv bedre?" "Nej, nok ikke."
Det her vil føles lidt ubehageligt.
Jeg sagde: "Jeg tror, du kan have det hele.
Du kan både have en fast kæreste og dyrke klatring."
Pust ud.
Bruddene var ikke så alvorlige.
Jeg kan godt klatre, hvis jeg tager noget mod smerten.
Man bliver bare lidt rystet.
Jeg kender folk, der er faldet langt og har overlevet.
Men nu tænker jeg, at jeg ikke ville.
Nu forestiller jeg mig at falde 50 meter.
Min krop ville blive helt knust.
SOMMEREN 2016
TAGHIA, MAROKKO
Jeg var her første gang i 2012, lige før Yosemite,
og det blev min bedste sæson i Yosemite nogensinde.
- Hvad sagde du, Alex? - Du er halvvejs. Rebet ser fint ud.
Klippen er ret god.
Klipperne her i Marokko er god træning til El Cap.
Det vil gøre ham stærk og give ham erfaring med bjerge.
Man bliver afhængig af at svæve rundt på bjergene, som man gør med Alex.
Hans forhold til at løbe risici får én til at føle sig uovervindelig.
Det er følelsesmæssigt tillokkende, men for mig er det ikke så klogt.
Det føles lidt som en last at klatre med Alex.
Som at ryge, når man drikker øl.
"Jeg gør det normalt ikke, men en gang imellem..."
- Sådan, makker! - Fedt!
Vil du læse det for mig?
Der står: "Bey-væggen 7C+, ét fald, for træt, mangler træning."
Skriver du nogensinde: "Så det største enebærtræ"?
- Nej, ikke i klatrebogen. - "Jeg savner... min hund."
- "Og min mor." Intet? - Nej. Nej.
Okay. Jim følger jer halvvejs ned.
Claire samler jer op nede i bunden.
- Okay. - Imens filmer vi på væggen.
Når vi er forbi, så vandrer I op til toppen?
Jimmy og jeg har arbejdet sammen i ti år og klatret overalt.
Vi forbinder alle tre, ikke?
Når vi når til Yosemite er vi, som Cheyne siger, "tynget".
Jimmys hold er professionelle klatrere.
De er de bedste til sådan noget.
Jeg synes, det er fedt. Jeg skal klatre med alle mine venner.
Mikey, vi bør placere én her. Man kan se hele ruten.
Vi sætter de 100 m der og de 120 m her. Dobbelt.
Jeg har kendt Alex, siden han begyndte at klatre i Yosemite.
Jeg har filmet ham soloklatre et par gange.
Vi har været et par vintre i Sydamerika.
Det er blevet til en del tid. Vi er ofte sammen nu.
Jeg er bange for, at der skal ske noget med ham.
Jeg takkede næsten nej, og jeg tror, Jimmy tænkte det samme:
"Ønsker vi at medvirke til det her?"
Jeg har altid haft det svært med en film om soloklatring.
Det er svært ikke at forestille sig ens ven
gøre noget farligt, og samtidig filmer man,
hvilket måske får ham til at gøre noget,
og at han så falder ud af billedet og i døden.
Vi er nødt til at forholde os til det og forstå,
at vi er nødt til at leve med selv det værste, der kunne ske.
Folk, der ved lidt om klatring, siger: "Han har styr på det."
Men folk, der ved nøjagtig, hvad han laver, flipper ud.
Min far sagde altid: "Du må ikke klatre på is eller soloklatre."
Hvordan var din far?
I min alder havde han 20-30 venner, der var døde i bjergene.
Nu har jeg 30-40 venner, der er døde i bjergene.
- Så mange? - Ja, jeg talte dem.
- Altså folk, man kender. - Ja, som Kyle Dempster og Scott.
Der er ingen af mine nære venner, der er døde.
Jeg ved ikke...
Alle, der har dyrket soloklatring intenst, er døde nu.
John Bachar var én af de første soloklatrere.
Han faldt ned og døde i en alder af 52 år.
Den amerikanske klatrer Sean Leary er desværre død.
Sean døde i Utah og blev fundet for nylig.
Derek Hersey klatrede i Yosemite. Hans lig blev fundet lørdag.
Hersey klatrede alene, uden reb.
De fleste, der prøver grænser af, tænker: "Hvis det sker, sker det."
Al den soloklatring har skærpet hans sind.
Han bliver ikke følelsesmæssigt på virket som mange andre.
Det er sikkert et produkt af ens fortid,
snarere end en genetisk ting.
Mange har spekuleret over, hvordan jeg håndterer frygt.
Folk tænker: "Han må være afhængig af fare. Der må være noget galt."
En skribent foreslog en MRI-scanning,
og jeg tænkte, at det da kunne være en fin idé.
Man scanner hjernen og ser, om det hele er der.
Vi starter nu. Tryk på knappen, når du ser et nyt billede.
Okay.
Måske er jeg et mærkeligt væsen.
Flere ekskærester har sagt, at jeg har en sindslidelse.
At der er noget galt.
Følelsesmæssigt stabil? Enig.
Genial. Tænker dybe tanker? Uenig.
Finder fejl i andre? Delvist enig.
Skræmmende at bestige et bjerg? Kan ikke styre impulser?
Er deprimeret?
- Er min hjerne intakt? - Ja, og det er ret interessant.
De to prikker i toppen af skærmen er din amygdala.
Det er interessant. Du har ingen aktivitet i amygdala.
Der sker åbenbart ikke så meget i min hjerne.
Virker min amygdala ikke?
Din amygdala virker, men den kræver meget højere stimulans.
Ting, der typisk stimulerer os andre,
fungerer ikke for dig.
Måske er den bare træt efter mange års overanstrengelse.
EFTERÅRET 2016
Jeg er i god form, men en stor del af soloklatring er mental.
Den store udfordring er at styre sit sind.
Man styrer ikke sin frygt. Man træder ud af den.
Hov. Undskyld, Alex.
Folk taler om at undertrykke frygt. Jeg ser anderledes på det.
Jeg udvider min sikre zone ved at øve bevægelserne.
Jeg bearbejder frygten, til den ikke er skræmmende mere.
Nej, nej, nej...
Her er så glat.
Men Freeblast giver mig kuldegysninger.
Man står på bittesmå afsatser.
Små huller i klippens overflade.
Hvis man glider, kan hænderne ikke holde én.
Der er kun to små kontaktpunkter, der holder én,
og når man træder opad, er der kun ét.
Den ser meget bedre ud i dag end i går, men nu må vi se.
Jeg faldt nok ti meter.
Vi havde reb på, Sanni gav mig line, og så faldt jeg bare.
Jeg ved ikke hvordan.
- Bøj den op og ned selv. - Det er vel sådan her...
- Det ligner en forstuvning. - Okay.
Vi kalder det en forstuvning, men det er iturevne ledbånd.
Kan jeg stadig tage på vandretur, hvis jeg holder den i ro?
Ja, i et par dage. Efter det er det bare genoptræning.
- Kan jeg gøre det værre? - Hvis du gør for meget for hurtigt.
Den behøver du ikke at holde.
Jeg kan bekymre mig, men hvis han ikke gør det, vil han fortryde det.
Hvis vi blev gift og fik børn, ville jeg i langt højere grad sige,
hvad jeg mente var en acceptabel risiko.
Han skulle have taget sin sko på.
- Stædig. - Stædig.
- Jeg troede da godt, du kunne gå nu. - Ja, men...
- Du skal presse den. - Jeg har lyst til vandmelon.
- Så er det godt med en slave. - Ja, det er jeg glad for at have.
- Brokker du dig uanset hvad? - Jeg vil bare have vandmelon.
Jeg havde lyst til at skyde skylden på Sanni.
Jeg er ikke blevet skadet i syv år, nu er der så en pige,
og nu kommer jeg til skade hele tiden.
Det lyder, som om du fælder et træ.
Når de siger "aktiv genoptræning", betyder det ikke,
at man drøner rundt.
Jeg ville være glad, hvis han ikke soloklatrede.
Jeg er glad for, at han aldrig har sagt, når han skulle det.
Jeg kunne have sagt "det der skal du ikke gøre",
og have stødt ham fra mig, for det er hans liv.
Når han soloklatrer, føler han sig i live, føler alt.
Han føler det kraftigst.
Hvordan kan man overhovedet tænke på at fratage nogen det?
TRE UGER EFTER SKADEN
Jeg kan stå på én fod, mens jeg tager selen på. Det er en lille sejr.
Jeg har ikke haft klatresko på siden da.
Den er meget hævet og øm.
Desværre er man meget afhængig af sine ankler.
Freerider er 1.000 meter på den måde.
Alle mine venner, der har forstuvet ankler, siger: "Der går et halvt år."
Hvis jeg ikke klarer det i denne måned, må jeg vente til næste år.
For et par år siden fortalte han,
at han aldrig før var faldet uventet,
og nu er det sket to gange på en måned.
Det kan man jo godt undre sig over.
Natten før han ringede, drømte jeg, at han kom ind i vores hus
og begyndte at græde, og det gør Alex ikke.
Han sagde, at han var faldet, og viste sine skader.
Han trak ærmet op, og der faldt en knogle ud. Det var sindssygt.
Det var en meget livagtig og meget underlig drøm.
Næste dag ringede han og sagde det.
- Hej. - Hej, Ingrid.
- Hej, hvordan går det? - Hej, venner.
- Hej, Fitz! - Skal du skære et græskar?
- Det er flot. - Det er lidt skævt.
Alex sagde: "Jeg vil ikke skære noget. Jeg hader højtider."
Jeg har det sjovt, når jeg har det sjovt, ikke når jeg bliver tvunget.
Vi får vist brug for lidt mere.
Hun vrider sig. Har du godt fat?
Hvis du stikker mig i øjet, slipper jeg dig. Nej, jeg gør ej.
Du skal løfte ham lidt mere.
- Du bør være bange. - Jeg føler mig ret utryg.
Ingen i min familie krammede, da jeg var lille.
Jeg måtte lære at kramme, da jeg var 23.
"Alle krammer. Det burde jeg nok lære."
Jeg øvede mig, og nu er jeg meget god til det.
- Kan du se, græskarret er en bil? - Ja.
- Er det en kat? - Den har jeg lavet helt alene.
Det ser godt ud. Det så skidt ud før.
Problemet med "K-ordet", når man siger kærlighed, er,
at ingen i min familie nogensinde har brugt det ord.
Min mor talte altid fransk til os. Hun sagde "Je t'aime" eller noget,
og min far talte aldrig om noget.
Ingen havde et bånd til Charlie.
I dag ville man sige, at Charlie havde Asperger's.
Charlies lidenskab, hans monomani, var at rejse.
Ligesom Alex elsker at klatre.
Når han ikke var ude at rejse, var han ikke glad.
Når Alex gjorde noget, gav vi ham øgenavne:
"Hold op med det, din klovn." Nedværdigende.
Hvis man får det at vide om sit selvværd, bliver det siddende.
Det har jeg ingen erindring om.
Min far nedgjorde ikke nogen. Han var som en bamse.
Men far var ret trist.
Da de blev skilt, blev de begge to gladere, og alt var fint,
men han døde året efter. Det er surt, at han ikke fik lov til at se det.
Han brugte så meget energi på at gøre mig god til at klatre.
Men hvem ved? Måske følte mor, at han holdt os tilbage
fra vores fulde potentiale eller noget.
Min mors yndlingscitat er "Presque ne compte pas,""næsten tæller ikke."
Uanset hvor godt jeg klarer mig, er det ikke godt nok.
Selvledens bundløse dyb.
Det er helt sikkert motivationen bag noget soloklatring.
Så er vi her.
Jeg har stadig ikke helt forstået, hvad der skete.
Ved du det overhovedet?
Jeg ved ikke hvorfor, men min hud var tør, og det småregnede.
Det er sært, at han siger, han ikke ved det.
"Pludselig faldt jeg." Det overrasker mig,
for han er altid opmærksom. Eller måske er han ikke altid helt.
Alex snakker om at have "sit panser på",
og hvis man i familie med ham eller ven af ham, må man også have det.
Da det skete, fik det mig til at se anderledes på det.
Normalt ville jeg sige: "Han har styr på det. Han er sej." Men...
Det stresser mig bare lidt, ikke?
Jeg har ikke lyst til at falde og dø,
men der er en tilfredsstillelse i at udfordre sig selv.
Den følelse højnes, når man står over for døden. Man må ikke fejle.
Hvis man søger perfektion, er soloklatring det nærmeste.
Det er dejligt at føle sig perfekt i et kort øjeblik.
Folk siger: "Det ville være frygteligt". Men hvis jeg dør,
vil de sige: "Det var ærgerligt." De kommer sig.
Det har jeg oplevet med piger: "Jeg elsker dig."
"Nej, du gør ej. Hvis jeg dør, er det lige meget. Du finder en anden."
Jeg ved ikke...
Måske er jeg lidt for følelseskold.
FEM UGER EFTER SKADEN
Min fod har det bedre, men den er stadig hævet.
Reb!
Fantastisk rapelling.
Vi skynder os ned ad væggen.
Vi hygger os bare.
Hvis man vil soloklatre på El Cap, er der seks problemer.
Lige over jorden er der et usikkert stykke.
Så er der Freeblast, som jeg faldt ned fra.
Der er turen ned mod Hollow Flake.
Der er Monster Offwidth, som er meget fysisk hård.
Når man er der, er der altid en del af én, der bliver mast.
Forestil jer verdens værste pilates-hold,
hvor folk pisker jer, gnider jer med sandpapir
og siger, at I skal holde stillingen, til I kaster op.
Hvis man ikke gør det, dør man.
Enduro Corner ville i sig selv være det sværeste soloklatring,
jeg nogensinde har prøvet.
Ens fødder står ikke fast.
De bliver holdt ind mod væggen, fordi man trækker med hænderne.
Jo mere man trækker, desto fastere står man.
Det er det mest krævende sted for ens arme.
Man har klatret 760 meter for at nå Enduro Corner, så man er ret træt.
Men det er "kernen", det sværeste, der bekymrer mig mest.
Man skal enten forbi Boulder Problem eller Teflon Corner.
De er 600 meter over jorden, og jeg er faldet derfra mange gange med reb.
Teflon Corner er et 90 graders hjørne af glas,
der er superglat. Det er jeg hunderæd for.
Jeg skubber i begge sider med hænder og fødder på glas,
og laver mikrobevægelser, så jeg kan presse jævnt.
Jeg forestiller mig 760 m luft under mig,
og det er en vanvittig tanke.
Alternativet er Boulder Problem.
Men Boulder Problem har tre meter, der er utroligt svære.
Det er en indviklet rækkefølge.
Højre hånd på en sprække, venstre på en lodret kant,
og så sætter man højre fod i et lille hul.
Højre hånd op i en lille sprække, venstre fod i en lille skål,
og så presser man tommelfingeren ind.
Det er det værste holdepunkt. Man kan få halvdelen af fingeren ind.
Man ruller to fingre op over tommelen
og skifter fod.
Venstre fod skal ud til et skrånende holdepunkt.
Man skifter tommelfingre.
Så rækker man til venstre til et brødformet holdepunkt.
Derfra laver man et karatespark over til den modsatte væg.
Det giver mening at bruge to hænder,
for man springer til en bred kant, så der er noget at gribe fat i.
Men det virker vanvittigt uden reb.
Hvis man ikke rammer, er man færdig.
Men karatesparket får én til at falde derover,
og det føles også vanvittigt under en soloklatring.
Det var ikke... Jeg følte mig ret stærk der...
Jeg tænkte: "Det ser ikke så slemt ud."
Det er ikke fuldkommen vanvittigt, men vi får se.
- Har du taget Ibuprofen i morges? - Det gør jeg nu.
- På grund af din ankel? - Ja.
Jeg er ikke så glad, når han skal soloklatre,
for han er en stor del af mit liv.
Jeg fortæller altid Alex, at jeg elsker ham, og han viser mig det.
Bare spring ud.
Men jeg siger til ham, at jeg også har brug for at høre det.
Hvad angår at dele følelser, har Alex langt endnu. Jeg siger:
"Nogle gange siger jeg, hvordan jeg har det, og så skal du bare sige:
'Det giver god mening.'"
Han sagde: "Ja, jeg forstår dine følelser."
"Det tror jeg ikke rigtig, at du gør, men tak for forsøget."
Vi er et godt hold, Alex.
- Ja, måske ikke helt... - Vi klarer det rigtig godt.
Jeg er glad på Alex og Sannis vegne.
Jeg er imponeret over deres forhold.
Men soloklatring på det niveau kræver et mentalt panser.
Et romantisk forhold svækker panseret.
Det fjerner fokus og dermed panseret. Man kan ikke have begge dele.
Man skal have noget, der kan give én selvtilliden.
Nogle gange er det at føle sig i supergod form.
Andre gange er det forberedelse og øvelse.
Der er altid noget, der får én til at føle sig klar.
Man kan med fordel soloklatre for at opnå den sindstilstand.
Det er lidt belastende.
Det er uvirkeligt...
Jeg stoler på Alex, og han er meget metodisk,
men hvis man søger mod kanten, så finder man den til sidst.
Der er ting, man er nødt til at gøre, fordi det bare er sejt.
El Cap er én af dem.
Der sker en langsom udvikling i alle ting,
men af og til sker der kvantespring.
Hvis han soloklatrer El Cap, er det hans kvantespring.
Det er svært at forestille sig nogen alene deroppe.
Jeg kan forstå det med alle de andre store klipper her.
- Hvor mange gange har du gjort det? - Astroman, tre eller fire.
Men Rostrum... Det er 50-60 gange.
Har du klaret Rostrum 50-60 gange?
Den indgik i ruten, og jeg tog den to gange hver gang.
Jeg sad som klistret. Ikke af frygt, men...
Fordi man er så stram.
- Mit fodarbejde spiller. - Ja.
- Men det er kun for min skyld. - Ja, ja...
Efter Astroman sagde de: "Vi vil filme dig." "Ingen interesse."
Det var så vigtigt for mig at gøre det af de rette grunde.
Det tror jeg, jeg gør, og jeg glæder mig vildt,
men folk vil nok sige: "Han har et filmhold. Klart de forkerte grunde."
De værste ved at have et filmhold med er,
hvis det ændrer ens tankegang.
Jeg tror næsten, Alex er klar.
Han vil lige øve sig et par gange mere.
Vi prøver at finde ud af, hvor kameraerne skal være.
Ens mentale rum er sårbart under soloklatring.
Vi vil filme det godt uden at gå i vejen, og vi vil sikre,
at han får den oplevelse, han ønsker.
Det værst tænkelige er, hvis én af os gør noget, der slår ham ihjel.
Bliver det dronen? Rebene? Os der løsner en sten?
Jeg prøver at undgå at falde, men det er okay, hvis det kun er mig.
Men jeg vil ikke falde lige foran mine venner. Det er sygt.
Hvor har du det godt med, at vi befinder os?
- Der er jo det flade stykke. - Som du går sidelæns over?
- Plus et kamera over Boulder Pitch. - Det vil virke distraherende.
Ikke kun det, men også... altså...
Det er der ingen, der gider at se på.
Altså... Det er bedre at lade være.
- Med nogle ting tænker man... - Ja.
- Okay. - Skal jeg lægge planer?
Månen gik ned klokken 4.50, og Solen ramte tinden 7.30.
- Solen rammer nok kernen 8.05. - 8.05?
Solen må ikke skinne på kernen,
og det tager tre-fire timer at nå Boulder Problem.
Man skal slå Solen, så man starter i mørke.
Jeg begynder opstigningen klokken 4.00.
Nu begynder jeg at blive spændt.
Det er det fredeligste øjeblik, man er sig selv nok.
Intet stress, ingen uro, ingen frygt. Man gør det bare.
Jeg har mine stramme sko på. Det er spændende.
Ligesom hvis en samurai trækker sit yndlingssværd.
Du godeste... "Nu skal den fineste klinge frem." Jeg er så spændt.
Jeg fordyber mig i det. Det er som en jedi, en samurai med...
Så tager jeg Ibuprofen. Jeg har lagt is på. Min fod skal nok klare det.
- Hvad siger Sanni til det? - Vi har ikke talt så meget.
Hun har spurgt en masse, og jeg har bare sagt: "Vi får se, vi får se."
Jo færre, der ved noget, desto bedre.
Jeg drømte, at du haltede,
fordi du var landet på din ankel på samme måde.
Nej, hvor sødt, San San.
Jeg vågnede: "Bare det ikke er sket."
Det er rigtig sødt.
Tager de din dagsrygsæk med op til dig og Peter?
Nej. Nok kun til mig, i morgen sikkert.
- På bjerget? - På toppen, ja.
- Skal du og Peter helt op? - Peter kommer senere.
- Hvem skal du så klatre med? - Nu får vi se...
Okay, okay.
Vil du klatre solo i morgen? Er det derfor, du ikke vil sige det?
- Jeg fortier ikke noget, men ja. - Wow.
- Wow.
- Hvordan har du det? - Jeg er... Jeg er spændt.
- Det er så spændende... - At jeg læser videre i min bog.
Ja, altså... Nej, jeg læser den ikke.
Hvornår besluttede du at gøre det i morgen?
- I går eller i forgårs eller noget. - Jeg skal lige sluge det.
Jeg vil gerne tænke holistisk: "Alle dør jo.
Vi må gøre det, vi har lyst til, mens vi er her."
Men du er nødt til at møde mig på halvvejen
og tage mig med i beregningerne, når du soloklatrer.
- Du... - Er der et spørgsmål?
- Det kommer. - Okay.
Ville jeg ændre din beregning?
Påvirke dine beslutninger?
Hvis jeg havde pligt til at maksimere min livstid,
måtte jeg jo opgive det...
- Gør mit spørgsmål det til en pligt? - Nej. Nej.
Jeg ved, du er bekymret, og det respekterer jeg.
- Men jeg føler mig ikke forpligtet. - Til at maksimere livstid?
Du siger "pas mere på", men det kan jeg ikke. Jeg gør mit bedste.
Jeg kunne lade være, men det ville medføre vrede,
fordi det bedste i ens liv var blevet knust. Forstår du, hvad jeg mener?
- Hvad er klokken? - Halv fire.
- Jeg vågnede et minut før min alarm. - Før eller efter?
Ét minut før.
Det handler altid om ekspertise og perfektion.
Jeg er opdraget til, at man skal gøre sit bedste.
Det er også bare fedt at gøre noget, intet menneske før har gjort.
Lad os håbe, at tyngdekraften er lav i dag.
Vi ses på jorden, Huck.
- Vi ses. - På gensyn, makker.
Det her er nederen. Jeg gider ikke at være her.
- Det interesserer mig ikke mere. - Hvad skete der?
Jeg snød på klippen. Du kan lige så godt sige det.
Vil du selv tale med ham?
Det er pinligt. Hej. Hvem der end er på radioen. Det er Alex.
Jeg tror, jeg springer fra.
- Kan du gentage det? - Han springer vist fra.
Han springer fra. Det er korrekt.
Det er foruroligende.
Gad vide, hvad det var.
Jeg kan ikke, når alle kigger. Det er skræmmende.
Så kan jeg ikke for alvor.
- Du godeste. - Godmorgen.
- Jeg sprang fra. - Gjorde du?
- Det er koldt udenfor. - Er det koldt? Okay.
- Hvad sker der? - Ikke så meget.
Jeg tog op til Free Blast og sagde: "Nej, jeg vil ikke."
- Godt for dig. - Det er bare underligt.
Ja. Der var bare alt for mange tilfældige mennesker og sådan...
Jeg kom halvvejs op ad første klippe, og så...
"Jeg ved ikke... Mine fødder..."
- Det var den rette beslutning. - Ja, men...
- Men nu vil det bare trække ud. - Du er aldrig tvunget til det.
- Det skal bare slutte. - Ja, alt det...
Hele cirkusset omkring dig.
Jeg kan ikke forestille mig... Blev han nervøs?
Er det overhovedet muligt?
Hold da op.
Der er meget ved ham, jeg ikke helt forstår.
På sin vis ville det være betryggende,
hvis "Spock" havde nerver.
Det er første gang, jeg har trukket mig.
Men det er også første gang, jeg har forsøgt med publikum.
Alene ville jeg måske have gjort det. Måske er jeg bare nederen.
Men du ved... I det mindste har jeg prøvet.
TRE MÅNEDER SENERE
Tak, fordi I ville mødes med os igen.
Her lugter på en særlig måde. Kan det være malingen?
Ja, det er frisk maling.
Spisestue med... Det er nok boghylder.
Hvad skriver jeg under på? "Køber godkender syn."
Alex har givet mig lov til ét møbelspørgsmål om dagen.
Jeg har altid gerne villet købe et hus, men har ikke haft energien.
Sanni bliver rigtig glad, og man kan klatre overalt i Vegas.
En stor sofagruppe her. Eller en sofa og to stole.
Det kan potentielt blive til en bardisk.
Jeg ville sove på gulvtæppet. Det er bare...
Alex var et fjols. Jeg stod og sloges med målebåndet,
og idioten sagde kun, hvor dum jeg så ud,
uden at hjælpe eller være produktiv på nogen måde.
Så nu er det hele gået i vasken.
Vores hjemlige lykke eksisterer ikke.
- Du er vred, men du bryder sammen. - Nej.
- Jo. - Jeg er stadig vred.
- Det kan jeg se. - Nej.
- Du bryder sammen. - Nej, jeg gør ej.
- Det er beslutsomhed og had. - Ja, ja.
Hold da op...
Det der virker meget stort og bredt.
Det virker meget dybt.
Lad os lede efter de mindre.
Der er ét til 400 dollar... Det er lige os.
Det er faktisk perfekt. Det er så tilstrækkeligt.
- Vi har et køleskab! - Stor succes.
Kan det lade sig gøre?
Der kom en kurre på tråden efter Yosemite.
Alex er ikke god til at snakke om følelser.
"Jeg ved, jeg er sur, men jeg gider ikke at finde ud af hvorfor."
Jeg er tålmodig, men jeg har også selvrespekt.
Men når jeg bliver gal, lukker han helt af.
Hvordan laver man kaffe? Man bruger et filter.
Mit forhold til Sanni er det sundeste og mest stabile, jeg har haft.
Se bare der. Det eneste i skabet.
Sanni siger selv: "Hold da op, du har udviklet dig."
Det er ikke lovende. Presser man vandet igennem?
Hej! Hold da op!
Er det sådan, det er, når man er husejer? Morgenmad og kaffe?
Jeg fatter det ikke. Hælder man kaffen derned?
Men hun ser anderledes på det.
Sanni lever for at være lykkelig.
For at være sammen med folk, man kan lide.
For mig handler det kun om præstation.
Alle kan være lykkelige og hygge sig.
Men det skaber ikke noget godt i verden.
Ingen opnår noget stort, fordi de er lykkelige og hygger sig.
Man ønsker jo ikke at stå i vejen for nogens mål.
Det er virkelig svært for mig at se, hvorfor han ønsker det her.
Men det er hans drøm, og han ønsker det tydeligvis stadig.
Det handler om at være en kriger.
Det handler ikke om sagen.
Det er din vej, og du vil følge den med ekspertise.
Man overvinder sin frygt, for det kræver ens mål.
Det er sgu krigerens ånd.
Soloklatring er ret tæt på en krigerkultur,
hvor man fokuserer 100% på noget, fordi ens liv afhænger af det.
FORÅRET 2017
Det, jeg opgav i efteråret, var foden på den kant her.
Jeg skal stå på én fod og stole på den.
Jeg var ikke vild med, at mit liv afhang af at stå på den fod.
Men måske kan jeg finde en anden vej.
Det er det her, der er det vigtigste af det hele,
og det er interessant, for det er det ikke, når man klatrer med reb.
Det er min variation.
Jeg ved bare ikke...
Han har det kun godt med at klatre foran et kamera
eller foran folk, når han virkelig er selvsikker.
Det har været problemet med filmen helt fra starten.
Vi vil altid ændre på tingene.
Forskellen er, at han vendte om.
Han følte sig ikke presset til at gøre det på grund af os.
Det fortalte mig virkelig meget.
Det betød meget.
Vil du helst have, vi ikke filmer det?
Nej. Men jeg går langt mere op i at gøre det,
end at det bliver filmet.
Du kan jo altid sige stop og...
Det ved jeg. Jeg kan gøre det på min egen måde.
Det er selvfølgelig en mulighed. Men det ville være surt for alle.
Hvis du vågnede i morgen og tænkte: "Jeg er ligeglad.
Jeg føler mig ikke klar."
Ja, selvfølgelig. Jeg kunne godt bare skride.
Men det har jeg bare ikke lyst til.
Alle de her mennesker kræver mere forberedelse og selvtillid.
Jeg skal have så meget styr på det,
at det er lige meget, om der er mange folk.
"Se lige her." Jeg skal bare gøre det.
Første metode: Hold til venstre, spred benene.
Anden metode: Stol på højre fod, hånden op.
Otte: Nemt. Hurtigt op.
Ni: Hold dig fra ruten ned.
Metode 26: Læn dig tilbage oppe i hjørnet.
Højre fod på den lille kant, venstre ind.
Venstre hånd på det store udspring, skift fødder,
venstre fod ind i revnen, højre hånd ned,
venstre hånd ind i sprækken, enten knyttet eller flad.
Gå ned i knæ, højre hånd krydser under,
højre fod på kanten, venstre igennem.
Højre fod højt op, så man kan komme om hjørnet.
Venstre fod til stor spids, højre hånd i lille lomme,
venstre fod rundt om hjørnet, skub til,
og så gribe med højre hånd.
Venstre hånd til den anden kant, skift fødder, og så er man der.
I kernen: træk hårdt, stol på fødder.
"Stol på" understreget, to udråbstegn. Punktum.
Automatpilot.
UELI STECK FALDER I DØDEN
Det er ikke så sært, at Ueli døde.
Han gør altid skøre ting, men jeg troede, han ville overleve.
UELI STECK DØR NÆR EVEREST
Ueli talte om at foretage farefulde klatringer.
Det har jeg altid prøvet at holde mig fra.
Men da vi snakkede om Free Rider, tænkte jeg:
"Måske er det en af dem, jeg kan tage på en god dag."
UELI STECK DØDE 30. APRIL
Det var tydeligvis ikke en god dag for ham.
Efter Uelis død retfærdiggjorde Alex meget hurtigt det hele.
Han slog det bare hen: "Ja, ja, det kan jo ske."
Jeg talte længe med Alex om det. "Hvad hvis du dør?
Hvad hvis du dør, som Ueli gjorde?"
Ueli og hans kone, Nicole, havde et smukt forhold.
De klatrede sammen.
Alex sagde på et tidspunkt: "Hvad havde hun regnet med?"
Jeg svarede: "Hvad mener du med det?!
Jeg er Nicole, Alex, og jeg regner ikke med det."
Mange er døde,
og det er ret sandsynligt, at Alex dør.
Men jeg ved, han gør det, så jeg vil hjælpe ham med at forberede sig.
Pis!
Hvis han soloklatrede den og døde,
og jeg ikke havde hjulpet, ville det være hårdt.
Jeg er én af dem, der bedst kan hjælpe ham, så det bør jeg gøre.
Han sagde, at han kan føle en kildrende fornemmelse.
Der er en chance for, at han gør det i morgen.
Vi har fjernstyrede kameraer, for vi vil holde os ude af syne for Alex.
Alle ved, hvad de skal, hvis det går galt.
Josh, hvem skal Mikey ringe til?
Det nemmeste er alarmcentralen.
Vi sætter dem i gang og fortæller, hvad vi ved.
- En bjergbestiger. - Ja.
Okay... Ingen fejl i morgen.
Jeg er bange for, at det sker i morgen.
At Alex ophører med at findes.
Jeg må forberede mig på det udfald,
og jeg må indse, at det kan ske.
Åh, nej...
- Du lovede at være på benene. - Er det tid nu?
Du behøver ikke at stå op, bare du sidder.
- Du kunne bare være gået. - Nej, nu går jeg aldrig.
Okay, kør forsigtigt.
Hej, hej. Vi ses senere.
Jeg bad hende ikke om at tage af sted.
Men jeg tror, hun forstår, at det er lettere for mig uden hende.
Alt det der med farvel... Vi ses jo nok om fem dage.
Det er jo bare farvel for et par dage.
Man får den der mærkelige tanke...
Det må bare ikke være vores sidste kram.
Jeg burde jo ikke tænke sådan.
"Hvad nu hvis der sker noget?
Hvad hvis jeg aldrig ser ham igen?"
"Hvorfor vil du overhovedet det her?
Det er et fuldkommen vanvittigt mål."
- Kan du høre mig, Jimmy? - Jimmy her.
Han er lige begyndt at klatre.
Der er så glat lige der.
Det var her, han sprang fra.
Kan du høre mig, Mikey? Det er Jimmy.
Hej, Jimmy. Mikey her.
Siger du til, når han er forbi klipperne?
Han er forbi dem.
Er han forbi dem?
Ja, han er næsten ved Half Dollar.
Han har fart på.
Ja, Jimmy, han er selvfølgelig forud for tidsplanen.
Hvor langt er han fra Mammoth?
Han er ved Half Dollar lige nu.
Klokken 6.21. Han er nede ved Heart Ledge.
Han er tæt på Porter Ledge.
De er vågne, og de er årvågne.
"Her kommer Honnold. Du godeste."
Der er en fyr i kaninkostume.
Nu rejser personen sig. Ja, der er en hale.
Personen har en hale og enten et kyllinge- eller kaninhoved.
Det er en enhjørning.
Hold nu op. Hvem gør sådan noget?
Det har jeg aldrig før set på El Cap.
Alex er allerede videre.
Okay. Han går ind i Hollow Flake kl. 6.49.
Han er klatret ned til Hollow Flake og er i den nu.
Det, der er med Free Rider, er,
at der er sprækker hele vejen til toppen,
som er... 760 meter oppe?
Det er verdens mest fabelagtige sprække.
Doug, det er Jimmy. Har de sagt, om han er nået til Monster?
Der er han nu.
Han er næsten nået igennem den.
Nu kommer han op.
Nu er han på højde med spiret.
Er I alle sammen klar?
Sam og jeg står ved foden af væggen.
Jeg tror, han er et kvarters tid fra Boulder Problem.
Han har lige lavet karatesparket.
Han fik fat.
Sådan...
- Det er alt for svært. - Vildt.
Han klarede det.
Han har lige klaret Boulder Problem.
Han må være så glad.
Det er fænomenalt at have lagt klipperne og Boulder Problem bag sig.
- Så er det Enduro? - Ja, det er Enduro.
Jeg fatter ikke, at I kan holde ud at se på det.
Jeg vil ikke... Jeg vil ikke... Nej, nej, nej...
Du godeste.
- Han er meget udsat lige der. - Så udsat.
Hans bevægelse rundt om hjørnet er én af de mest udsatte på El Cap.
Ét skridt ud, og så er der bare afgrunden.
Sådan, makker.
Det er den bedste dag i Alex' liv.
Jeg ved ikke... Ikke i mit.
Jeg er færdig. Det her gider jeg ikke igen.
Niks.
Nu er det overstået.
Du godeste... Nu er det overstået!
- Du godeste... - Hold da helt op.
Jeg tror ikke mine egne øjne.
Hold da kæft.
Godt at se jer igen. Hurra!
Hold da op.
Så glad.
Det var så fedt. Det styrede.
Der faldt også en stor sten fra mine skuldre.
Det må jeg indrømme.
Så glad.
- Sikke en rejse. - Ja!
Efter at have drømt om det i otte år... San-san ringer.
Hallo?
- Jeg er så glad. - Det er vist mildest talt.
Jeg har aldrig smilet så bredt. Du må ikke sige...
- Jeg vil se det. Jeg vil se dit smil. - Ja, det ved jeg.
Jeg vil bare græde, og jeg anede det ikke.
Jeg var helt...
Jeg er også tæt på at græde. Jeg er meget følelsesladet.
Nu får du mig til at græde, San-san. Claire siger "græd".
Det gør nok filmen bedre, men jeg har ikke lyst. Det har jeg, men...
- Jeg er så glad. - Hold da op...
- Jeg er så lykkelig. - Ja...
Jeg er så glad.
Okay. Vi ses nok om seks timer eller sådan noget.
- Vi ses. - Ja. Jeg elsker dig.
- Mange tak. - Jeg elsker også dig.
Jeg sætter stor pris på dig, og jeg er stolt af dig.
Bjerget så ikke så skræmmende ud.
Det ser helt normalt ud,
Det føltes lige sådan, jeg havde bare ingen rygsæk.
Jeg glemte mit reb. Det føltes så godt.
Jeg er glad for, at det var, som jeg håbede. Jeg gik ikke på kompromis.
Det føltes godt.
Hvad vil du så nu, Alex?
- Bruge hængebrættet. - Hængebrættet?
En normal person ville nok holde fri resten af dagen.
DEN 3. JUNI 2017 SOLOBESTEG ALEX HONNOLD
SOM DEN FØRSTE EL CAPITAN
- Tak, fordi du var med. - Jeg er stolt af dig.
Godt, du ikke døde. Jeg er glad for, det er overstået.
Hold da op... Du er her.
Jeg er så glad på dine vegne. Du klarede det. Nu er du færdig.
Nogle af dine forgængere stoppede ikke, mens legen var god.
Måske behøver jeg ikke at presse på mere.
Lige nu sidder der én og læser om det og tænker: "Hvad er større?"
Én eller anden vil finde noget sejere.
Jeg ved ikke, om det bliver mig. Måske. Jeg ved det ikke.
TIL MINDE OM FRANK CHIN, ANN KRCIK OG UELI STECK
Søren B. Lykke www.btistudios.com